Me menemme Kuuhun.
Me menemme Kuuhun tällä vuosikymmenellä.
Emme siksi, että se on helppoa, vaan siksi, että se on vaikeaa.
- Katso. - Kaunista.
Tämä on yksi elämäni hienoimpia hetkiä.
Osa kaksitoista
Vuosisatojen ajan
matka Kuuhun oli mielipuolten ja hurjapäiden fantasia.
Vain jumalolennot ja teräsmiehet
selvisivät niin pitkän matkan vaaroista.
Mutta sitten, 1 900-luvun alussa,
kuolevaiset nousivat ilmaan mekaanisilla siivillä
uhmaten painovoimaa ja määrittäen uudelleen, mikä oli mahdollista.
Siitä lähtien Kuu oli mahdollinen tavoite Maan asukkaille.
Jos ihminen voisi rakentaa koneen, jolla pystyi lentämään,
hän voisi lopulta rakentaa sellaisen, joka veisi hänet Kuuhun.
Oli vain ajan kysymys, milloin, miten ja kuka sen tekisi.
Joulukuusta 1 968 joulukuuhun 1 972
24 ihmiskunnan edustajaa matkasi Kuuhun,
ja heistä puolet käveli sen pinnalla.
Yhteensä tehtiin yhdeksän neljännesmiljoonan mailin mittaista matkaa
Maan huomasta Kuun autiuteen.
Niistä jokainen oli vaarallinen ja kallis.
Matkan toteuttamiseen vaadittiin ominaisuudet,
jotka tekevät ihmisistä ainutlaatuisia:
halu saada jotakin aikaan, kekseliäisyys, peräänantamattomuus,
ajan, energian ja jopa henkien uhraus
siinä pitkässä urakassa, jolla ongelmat ratkaistiin yksi toisensa jälkeen
tämän yrityksen aikana.
Kaikista tärkein
oli ihmisen taipumus kuvitella asioita, jotka ovat mahdottomia.
Sen kuvittelu oli ensimmäinen askel
matkalla Maasta Kuuhun.
"Ehdotan matkaa Kuuhun!"
Olin hyvin energinen vuonna 1 902.
Elokuvantekijä, haastattelu vuodelta 1954
Työskentelin suurelle Georges Mélièsille, jonka tapasin Théâtre Houdinissa Pariisissa.
Hän työskenteli elokuvien parissa,
ja rakastin sitä taikaa, mikä tuli ulos hänen kamerastaan,
joka ei eronnut kovin paljon nykyään käytetyistä.
Elokuvia tehtiin tavallisista asioista, kuten junan saapumisesta asemalle.
Tai rakennusten purkamisesta.
Hän sanoi minulle eräänä päivänä:
"Jean-Luc, haluan kertoa ihmeellisen tarinan kamerallani.
"Haluan viedä ihmiset uskomattomalle matkalle. "
Luulin, että hän tarkoitti kirjaimellisesti matkaa
vaikka Lyoniin tai Marseilleen.
Sitten hän sanoi: "Mennään matkalle Kuuhunl"
Minä sanoin: "Kävisikö Nizza? Se on lähempänä."
Mutta monsieur Mélièsillä oli Kuu mielessään,
ja tämän hän suunnitteli ja rakensi Star Film -studioilla Montreuilissa.
Monsieur Mélièsin rakentama elokuvastudio oli aikansa suurin.
Vuosina 1 896 - 1 91 3 hän teki yli sata elokuvaa,
yksi toistaan ihmeellisempiä ja kekseliäämpiä.
Näyttelijät, tehostemiehet, puusepät ja puvustajat
olivat kaikki monsieur Mélièsin suorassa alaisuudessa.
Jean-Luc! Jean-Luc!
Niin!
Jos hän käyttää liikaa jauhetta, koko lavaste palaa.
Tiedän. Älä käytä liikaa jauhetta!
- Jos sitä on liian vähän, se ei kuvaa. - Jos käytät liian vähän, haaskaat aikaa!
Käytän niin paljon kuin monsieur Méliès vaatii!
- Meidän pitää testata. - Kyllä.
Voisitko sytyttää sen? Yksi, kaksi, kolme.
Yksi, kaksi ja kolme!
- Idiootti! Sitä on liikaa! - Se on juuri hyvä.
Se on juuri hyvä. Ei sen enempää eikä vähempää.
Monsieur Méliès valvoi elokuvan jokaista vaihetta.
Hän näytteli myös pääosaa, professori Barbenfouillisia.
- Onko kuvaaja valmis? - Otan selvää.
Onko kuvaaja valmis vai ei? Puhu minulle.
Valo alkaa jo kadota.
Monsieur Méliès, olemme melkein valmiita.
En ole enää Georges Méliès vaan professori Barbenfouillis.
Nosta se ylös! Korkeammalle.
Hyvä, oikein hyvä.
- Onko kuvaaja valmis? - On!
Käynnistä kamera!
Kaikki puhuvat. Ilmassa on odotuksen tuntua.
Tulkaa, astronomit!
Olette itsevarmoja,
kokeneita ja täynnä ylpeyttä.
Oikein hyvä. Sitten hovitytöt tulevat.
He tuovat teleskoopit astronomeille.
lhailkaa teleskooppeja, astronomit. Hovitytöt lähtevät!
Kunnioittavasti. Hyvä.
Sitten tulee Barbenfouillis.
Kumarran teitä, makkarat.
Sitten otan...
Valmiina.
Nostakaa teleskoopit päänne päälle.
Pitäkää niitä siellä hetki. Pysäytä kamera!
Tuokaa tuolit!
Méliès keskeytti kuvaamisen
ja meidän piti juoksuttaa paikalle mitä milloinkin tarvittiin.
Vaihdoimme tavarat, juoksimme pois,
käynnistimme kameran, ja voilà.
Erikoistehosteiden taikaa.
Teleskoopit muuttuivat jakkaroiksi!
Istukaa, herrat.
Teemme valtavan tykin,
joka ampuu onton ammuksen, jonka sisällä olemme minä ja te.
Tämä alkaa kuulostaa oudolta, ja te alatte mutista.
Minä sanon, että tämä alus matkustaa
Maasta Kuuhun saakka!
Te sanotte itseksenne: "Tämä on hulluutta", ja käyttäydytte niin.
Sanotte, että se on mahdotonta. Minä sanon, että se on mahdollista.
Michel, sano minulle, että olen hullu!
- Olet hullu! Olet mielipuoli! - Miten uskallat? Heitän sinua papereilla!
Astronomien kerholla on kaaos!
Tiedemiesten parissa puhkeaa kahakka.
Kaikki vain siksi, että ehdotan matkaa Kuuhun.
"Pankaa valkoiset huivinne pois..."
Se oli hyvä.
7. joulukuuta 1972
T miinus kaksi tuntia, 25 minuuttia.
Olen viimeinen ihminen, joka kävelee Kuussa.
komentaja, Apollo 1 7
Vaikka kukaan ei välitä paskan vertaa.
Pitäisikö minun siistiä suuni?
Minusta tulee viimeinen ihminen, joka astuu Kuun pinnalle.
Tulin LEMistä ulos Genen jälkeen ensimmäisillä kävelyillä.
kuumoduulin lentäjä, Apollo 1 7
Olen siis 12. ja viimeinen ihminen, joka teki sinne jalanjälkiä.
Minua ei lähestytä ravintoloissa sen takia.
Lyön 50 dollaria ja laatikollisen munkkeja vetoa,
ettei kukaan tiedä niiden kahden nimiä, jotka menivät viimeisenä Kuuhun.
Lennonjohtaja
Minäpä kerron miksi: koska he eivät kuolleet siellä.
Heidän lentonsa oli lähes virheetön. He tekivät loistavaa työtä
ja palasivat ehjin nahoin,
mutta jos ei ollut NASAn palkkalistoilla, heidän nimiään ei edes tiennyt.
Eugene Cernan oli veteraaniastronautti,
joka käveli avaruudessa Gemini 9 -lennolla vuonna 1 966.
Hän oli väsynyt ja kuumissaan painepuvussaan ja laihtui 7 kiloa.
Hän laski sen varaan, että kongressi jatkaisi Apollo-ohjelman rahoitusta,
ja odotti pääsevänsä komentajaksi Apollo 1 7 -lennolla,
eikä ottanut kuumoduulin lentäjän paikkaa John Youngin 1 6-lennolla.
Harrison Schmitt, jota kutsuttiin Jackiksi,
meni Kuuhun erikoistapauksena.
Hän oli ensimmäinen ja ainoa tiedemies, joka lensi Kuuhun.
Hän oli geologi ammatiltaan ja astronautti omasta halustaan.
Hänellä oli tärkeä rooli
miesten kuukävelykoulutuksessa, eikä hän melkein päässyt sinne itse.
- Onneksi olkoon! - Mitä?
Se sanottiin tv: ssä. Sinä menet Kuuhun!
Olet Apollo 1 7:n miehistössä!
En ole kuullut siitä mitään.
Kuulet kyllä. Vihdoinkin yksi meistä lähetetään.
Ensimmäinen älypää Kuussa. Ota ryyppy kerran elämässäsi.
En juhli huhupuheita.
Älä viitsi!
Harrison Schmitt.
Niin. Siskoni.
En ole kuullut mitään. Ilmoitan, kun kuulen.
- Hei hei. - Mitä he oikein odottavat?
NASAssa mikään ole varmaa.
Harrison Schmitt.
Kyllä.
Tulen tekemään parhaani.
Kiitos.
Tässä ryyppysi.
Hyvät herrat.
Kuututkimukselle.
He ehkä katuivat päivää, jolloin tekivät muutoksen.
Minulla oli vahvoja mielipiteitä siitä, mihin Kuussa pitäisi mennä,
ja ehdotin niitä itsepintaisesti.
Jack saattoi soittaa vaikka Yhdysvaltojen presidentille,
jos hän sai idean jostakin Apolloon liittyvästä.
- Halusin neljännen kuukävelyn. - Mihin meidän pitäisi laskeutua...
Mutta lentosääntöjä ei kirjoitettaisi uusiksi
vain meidän viimeisen matkamme takia.
Chris Kraft pysäytti minut käytävällä
ja kertoi, miten asiat olivat.
- Gene... - Niin, pomo?
Voisitko riisua valkean huivisi?
- Anteeksi? - Lopeta huimapäisen pilotin esittäminen.
Minulla on kaikki tarvittavat muistiot Apollo 1 7:lle.
Kaikki nämä loistavat ideat sinulta ja pariltasi.
Haluatteko ylimääräisen avaruuskävelyn? Hyvä, että pääsette edes lennolle!
Monien mielestä meidän pitäisi lopettaa, kun kaikki on vielä hyvin.
Järjestelmä on äärirajoillaan.
Laastareiden määrää vähennetään 12:sta kuuteen.
Nyt riittää.
Tämä on lentosääntö numero yksi. Tatuoi se silmäluomiisi.
Älä ota riskejä, palaa hengissä.
"Rohkeat matkalaiset!"
Tehkää se rauhallisesti, arvokkaasti.
Kuten teatterituotannoissaan,
monsieur Méliès suunnitteli elokuviensa jokaisen osan ja oli melko fanaattinen.
Reagoikaa sielukkaasti!
Kun jokin meni vikaan, se meni pahasti vikaan.
Ja hän huusi.
Rouvat, kaikki on hyvin.
- Anna heille potkut! - Selvä. Te saatte potkut...
Kun asiat eivät olleet hassummin, hänkään ei ollut hassumpi.
Niin se on, kun tekee neron kanssa töitä.
Todellista taikaansa Méliès ei näyttänyt kuvauksissa
vaan myöhemmin laboratoriossa ja projektorihuoneessa,
missä näin, että hän teki jotakin ihmeellistä.
Jotakin, mitä ei ollut ennen nähty.
Täydellinen fantastinen tarina kerrottuna upean elokuvan avulla.
Enpä tiedä, pomo. Sitä on leikattu ja liimattu niin paljon, etten tiedä pitääkö se.
Jos se ei toimi, et saa keittoa.
Ei se mitään. Se on kurjaa keittoa.
Miten uskallat? Onko se valmis?
Nyt se alkaa.
Siinä me olemme, rohkeat matkalaiset.
Vilkutamme yleisölle.
Kiipeämme alukseen, jonka kauniit neidot työntävät
tykin sisälle.
Niin, vilkuttakaa.
Ristikuvia, päällekkäiskuvausta,
kaksoisvalotusta.
Méliès oli nero.
Pomo. Te olette nero.
Valmiina sytyttämään tykki. Ja pum!
Kello käynnistyi. Raketti nousee.
Apollo 1 7 teki keskiyöstä aamuruskon.
Eugene Cernan, Ron Evans ja Harrison Schmitt
lentävät avaruusaluksen automaattiohjelmalla
ja aloittavat Amerikan ja kenties koko ihmiskunnan viimeisen matkan Kuuhun.
Komentomoduuli American sisällä olevat miehet
ja perässä seuraava kuumoduuli Challenger lentävät nyt Kuuhun.
Suurin osa maailmasta ja Amerikasta pitää Apollo 1 7:ää
tavanomaisena tai tuhlaavaisena projektina.
Siitä huolimatta on upeaa nähdä vielä kerran tämä valtava voima,
jonka kohteena on taivaallinen kohde, Kuu.
Voi vain ihailla ja kysyä: "Miten pystyimme tähän?
"Miten lähetimme ihmisen Kuuhun?
"Kun on nähnyt yhden Maan, on nähnyt ne kaikki."
Kun astun Taurus-Littrow'n pinnalle...
Kukaan Maa-planeetalla
ei nähnyt Gene Cernanin astuvan Kuun pinnalle.
Eikä Jack Schmittin.
Apollo 1 7:n tv-kamera toimi vasta
kun kuuauto käynnistettiin.
Sitten kristallinkirkkaat videokuvat Kuun pinnalta
lähetettiin maailmalle televisiokameran kautta,
jota Ed Fendell ohjasi konsolilla lennonjohdossa.
Hänen komentonsa menivät Kuuhun kuuden sekunnin viiveellä,
ja kuvat saapuivat Maahan samalla viiveellä.
Hän oli kaikkien aikojen ainutlaatuisimman tv-show'n ohjaaja.
Katsojia ei ollut kuin nimeksi.
uutisankkuri
Tv-kanavat eivät edes halunneet raportoida lennoista, aamuohjelmia
ja väliaikatietoja lukuun ottamatta.
Heinäkuussa 1 969
koko maailma pysähtyi...
... katsomaan Buzzia, Neiliä ja yhtä suurta harppausta.
Kuva oli niin huono, että monet eivät saaneet siitä selvää.
1 2-lennolla värikamera rikkoutui, joten tv-kuvaa ei ollut.
Vaikka he mitä yrittivät.
Apollo 13...
...oli uutinen vailla vertaa.
Mutta kesti vielä melkein vuoden,
ennen kuin Al Shepard pääsi kokeilemaan svingiään.
Lennoilla 1 5 ja 1 6 oli kuuauto ja värikamera.
Mutta nyt...
... kukaan ei katsonut.
lhmisillä oli muita mielenkiinnon kohteita.
Väritelevisiolähetys Kuusta...
...vei muutaman hetken heidän ajastaan.
Ei sen enempää.
Katsotaanpa. Missä minä olen?
Geologin paratiisissa.
Vilkaisin poraa, ja se toimii.
Ja pidin pienen juomatauon.
- Mikä tuo on? - Ron varmaankin.
Houston, sanokaa Evansille, että hänellä jäi VHF päälle.
Voi ei, uskomatonta.
Teinkö sen taas? Painoinko väärää nappia gravimetristä?
Rikoin lokasuojan.
Vasarani tarttui siihen. Voi hitto.
Voi pojat.
En voinut pysähtyä, ennen kuin vahinko tapahtui.
Käynnistän pakkauksen.
Meidän täytyy lopettaa. Yritän panna lokasuojan paikoilleen.
Muuten hiekka menee kaikkialle.
- Jack, onko teippi istuimeni alla? - On.
Voi veljet. Hei, Jack.
Pysähdy puoleksi minuutiksi
katsomaan etelämassiivin yllä olevaa Maata.
Kun on nähnyt yhden Maan, on nähnyt ne kaikki.
Se on ero meidän välillämme. Minä käytin jokaisen vapaan sekunnin
yrittäen muistaa kaiken, mitä teen
ja kaiken, mitä näen.
Yritin katsoa Maata uudelleen...
...ja keskittyä siihen suureen seikkailuun,
jossa olin sinä hetkenä, siinä paikassa, siinä todellisuudessa.
Se oli siellä ylhäällä, ympärillään...
...pelkkää tyhjyyttä.
Uskomaton pimeys.
Näin, että Englannissa oli yö ja Teksasissa lounasaika,
yhdellä nopealla vilkaisulla,
niin kuin olisin matkustaja aikakoneessa,
jossa on iso ikkuna,
josta katselen ulos.
En saanut siitä tarpeekseni.
Minä katselin kiviä. Meillä oli niin vähän aikaa,
ja paras väline tieteelliseen havainnointiin
on koulutettu silmäpari ja aivot, joilla tietoa käsitellään.
Olimme siellä. Fantastisella tutkimuspaikalla.
Minä vain katselin kiviä.
Kun näkee geologisen historian kerrokset...
Sitä varten minä olin siellä.
Koska gravimetrin
ja tutkimuspakkauksen kanssa oli ongelmia
ja auton lokasuojan korjaaminen vei aikaa,
Cernan ja Schmitt saivat matkustaa vain puolet
ensimmäisestä matkastaan Kuun pinnalla.
Päästyään takaisin Challengerin sisälle ja paineistettuaan sen uudelleen
nämä kaksi kuukävelijää olivat olleet ulkona 7 tuntia ja 1 2 minuuttia,
melkein kolme kertaa niin kauan
kuin Armstrongin ja Aldrinin tutkimukset Rauhallisuuden merellä yhteensä.
Ja Apollo 1 7:llä oli vielä kaksi kuukävelyä jäljellä.
Harjoitukset.
"Tulivuoria Kuussa!"
Olemme laskeutuneet Kuuhun.
Kaikki ulos! Nopeasti!
Olette innoissanne, ette voi uskoa, missä olette!
Katsokaa tätä hämmästyttävää maisemaa.
- Vuoret. - Ulos. Nopeasti.
Nostakaa kätenne.
Nostakaa. Ja pysäytetään kamera.
- Pysäyttäkää kamera. - Voimmeko siirtää tämän?
Yksi, kaksi, kolme.
- Nopeasti. - Älkää liikkuko.
Teemme sen nopeasti, pomo. Ei huolta.
Nostakaa kädet. Hyvä.
- Pitäkää kädet ylhäällä. - Käynnistäkää kamera.
Pois tieltä. Kameran täytyy nähdä.
- Käännymme taas. - Maa nousee.
Hitaasti... Laskekaa vuoret.
Laske ensimmäinen jono.
Ensin Maa alkaa nousta.
- Maa nousee ensin! - Sitten pudotetaan vuoret.
Laskekaa sitten vuoret. Maa nousee, vuoristo laskee.
Huomenna se sujuu täydellisesti.
Ja valmiina, tulivuori.
Tulivuori!
Pum!
Tulivuoren pitäisi olla hieman kauempana.
Teet kurjaa työtä ja valitat turhasta.
Me teemme sen. Nouskaa ylös. Venytelkää.
Tässä ne ovat.
Lupaan, että ne ovat valmiina.
- Ne ovat paikalla. - Peitämme itsemme huovilla.
Erityisillä huovilla Kuuta varten.
Maataan Kuun pinnalla ja nähdään unta tähtineidoista.
Tähtineidot tulevat.
Kun aurinko on katon päällä, kuvaamme kohtauksen.
Jos aurinko paistaa.
Luoja, anna meille aurinkoa.
"Se on vieläkin oranssi!"
Huomenta, Challenger. Meillä on teille
musiikkia Caltechin väeltä.
Komentajan tehtävällä oli puolensa. Yksi niistä oli auton ajaminen.
Aina kun menin mäkeä alas, panin Jackin alamäen puolelle.
Gene ei koskaan ajanut niin, että olin ylämäen puolella.
Hänellä oli usein vain kolme rengasta maassa,
ja minusta tuntui, että menisimme ympäri.
Hyvin huomattu.
Toisella kuukävelyllään
Cernan ja Schmitt olivat hyvin levänneitä
ja aikaa vievät tehtävät oli suoritettu.
Saimme toisen.
Heillä oli 1 0 määränpäätä,
joten he ajoivat yli viisi mailia Challengerista pois päin.
He olivat päättäneet tehdä niin paljon töitä kävelyn aikana
kuin oli mahdollista.
Kun astronautit matkustivat Kuun päällä,
tv-signaalia ei ollut.
Houstonissa lennonjohtaja Gerry Griffin
johti tehtäviä CAPCOMin Bob Parkerin kautta,
joka yritti pitää astronautit aikataulussa.
Roll ja pitch ovat melko tasaiset.
500 millimetrin F-pysäytyksen pitäisi olla sama kuin 70:llä.
Gene, ota kuvia noista massiiveista... jos ne näyttävät kiiinnostavilta.
"Jos ne näyttävät kiinnostavilta." Miten voit sanoa noin?
Bob, kuvassa 36 on paljastuma,
missä etelämassiivin lohkareet...
Tämä on erilainen.
Se on palanen keltaruskeaa kiveä, jossa on useita pisteitä.
Jos niin värikäs näyte löytyy Kuusta,
se on todiste vulkaanisesta toiminnasta
ja veden tai hapen muinaisesta olemassaolosta.
Se on juuri sellainen löytö,
jonka haluaisi tehdä Kuussa.
Kävi ilmi, että se oli liian hyvää ollakseen totta.
Voi ei. Mikä se on? Heijastus.
Se huiputti minua.
Se on heijastus kuuauton pinnasta.
Luulin löytäneeni jotakin. Hullua.
No, mitä hittoa. Otan sen kuitenkin.
32 Easy on vain pelkkä murskale.
"Vain pelkkä murskale."
Geologiahuoneen kaverit varmasti säpsähtivät.
Emme ajatelleet, että Jack valehtelisi meille.
astronauttien geologiakouluttaja
Geologien tavaramerkki on ehdoton rehellisyys.
Mutta se pikku tapahtuma
sai meidät innostumaan hetkeksi.
Mikä muu kuuautossa voi heijastaa?
Onko siinä takavalot?
- Pölykapselit. - Ehkä pysäköintivalot jäivät päälle.
Älä tee sitä toiste, Jack.
Shorty on tummareunainen kraatteri.
Sisäseinä on lohkaremainen läntistä osaa lukuun ottamatta.
Pohja on lohkaremainen,
kuten näimme Apollo 15:n valokuvista.
Geologien täydellisessä maailmassa
Jackilla olisi ollut oma tv-kamera
Maassa olevaa tiederyhmää varten.
Käännä se tv päälle, Gene.
Keskushuippu tai kukkula
on hyvin lohkaremainen ja rosoinen.
Toiset pohjan kummut
näyttävät vajoamilta, jotka ovat ehkä...
- Siinä se on. - Se näkyy!
Kiitos, Gene. Nyt pois tieltä.
- Liikettä, Cernan! - Kraatterin reuna, Jack.
Ota siitä näyte.
Valtava lohkare halkeillutta kiveä,
aivan reunalla.
Missä siellä reunalla? Emme...
Se näyttää klinopyrokseenin gabron huokoiselta versiolta.
Se on selvästikin kiteistä. Näettekö tv: stä?
- Näemme! - Pois tieltä!
Näemme tv:n. Voisitte puhdistaa linssin,
ennen kuin siirrytte pois tieltä.
Kuvaan nopeasti tässä odottaessani.
Selvä.
Täällä on oranssia maata.
Jackin äänensävystä tiesin,
että maa oli todellakin oranssia.
Halusimme nähdä sen tv: ssä.
Sitä on kaikkialla. Se on oranssia.
- Hän sanoi, että sitä on kaikkialla. - Zoomaa siihen!
- Katsele ympärillesi. - Tuo se kameran eteen.
Käänny oikeaan kulmaan auringon suhteen.
- Minä näen sen täältä. - Se on oranssia.
Nostan visiirin.
Se on vieläkin oranssia!
Cernan. Teen tähän kaivannon.
Se on melkein samanvärinen kuin kamerani LMP-tarra.
Miten täällä voi olla hapettunutta maata?
Se näyttää hapettuneelta aavikkomaalta.
Se oranssi kulkee viivana.
- Reunan harjaa pitkin. - Ympyrässäkö?
Se näyttää fumarolimuutokselta.
Aivan! Se on vulkaaninen tapahtuma!
Huono uutinen on se,
ettei oranssi maa ollut fumarolimuutos eikä hapettunut.
Ne olivat ymmärrettäviä oletuksia
tutkimattomasta näytteestä,
mutta kävi ilmi, että se oli oranssia vulkaanista lasia
tulisuihkusta, joka tapahtui 3,5 miljardia vuotta sitten.
Se ei vähentänyt löydön synnyttämää innostusta
eikä sen tärkeyttä.
Jack ja minä teimme erinomaisen kuukävelyn
toisella kerralla.
Se oli parhaimpia töitä koko Apollo-ohjelman aikana.
Oli yksi asia, jonka halusin tehdä siellä.
Se liittyi tyttäreeni Tracyyn.
Lupasiko hän tuoda sinulle mitään?
12. joulukuuta 1972
Pyysin häntä tuomaan minulle kiven Kuusta.
Hän lupasi yrittää tuoda yhden.
Jos hän ei voi tuoda sitä, hän tuo minulle kuunsäteen.
- Minkä? - Kuunsäteen.
Kuunsäteen.
Joko hän juksasi sinua tai sinä juksaat minua.
Niin hän sanoi.
Ennen kuin isä lähti Kuuhun,
hän kertoi minulle, että tekisi siellä jotakin erityistä.
Hän sanoi piirtävänsä nimikirjaimeni Kuun hiekkaan.
Olisin ainoa pikkutyttö, jonka nimi oli kirjoitettu Kuuhun.
Se säilyisi tuhansia vuosia.
lhan kuin hänen jalanjäljensäkin.
Olin silloin yhdeksänvuotias,
enkä ymmärtänyt täysin, mistä hän puhui.
Kuu on viisi kertaa Afrikan mantereen kokoinen.
Apollo-lennot viettivät yhteensä yli 1 2 päivää sen pinnalla
mutta alle kolme ja puoli päivää sen arvoitusten tutkimiseen.
7 5 tunnista, jotka Challenger oli Taurus-Littrow'n laaksossa,
miehistö vietti 24 tuntia leväten.
En nukkunut paljon Kuussa. Torkahtelin vain.
Heräsin parin tunnin välein.
En vain pystynyt siihen.
En valvonut kirjoittamassa runoja,
mutta tieto siitä, missä olin, piti minut valveilla.
En ollut peloissani tai mitään sellaista,
yritin vain tehdä jotakin niin fantastista,
että nukkuminen oli mahdotonta.
Jack nukkui kuin vauva
ja näki varmasti makeita unia.
"Päivä, jona näin mahdottoman tapahtuvan!"
lhmiskunnan viimeisenä päivänä Kuussa
Maan kasvot olivat pienentyneet 1 5 prosenttia.
Sinä päivänä ihmisjalat viettäisivät viimeiset seitsemän tuntia
talloen toisen maailman kamaraa.
Mitä kauemmin Kuussa ollaan,
sitä suuremmalla todennäköisyydelllä jokin menee vikaan.
Voin kertoa epäröimättä,
että vaikka mikään ei ollut vialla,
viimeisen kuukävelyn aikana olin hermostuneempi kuin koskaan.
- Vahvistan. - Avaan luukun.
- Näen päivänvaloa. - Luukku on auki.
Pukuni on jäykkä. Paine on vielä 4,5 psi: tä.
Olen nyt ulokkeella.
Laskeudun alas portaita.
Hyvää matkaa, Apollo 1 7:n miehistö.
13. joulukuuta 1972 kolmas ja viimeinen kuukävely
Muistan elävästi vierailuni lennonjohdossa,
sillä sinä päivänä näin mahdottoman tapahtuvan.
Tiesin, että amerikkalaiset olivat kävelleet Kuussa.
Olin nähnyt kuvat.
Mutta kun olin paikan päällä Houstonissa, kun se tapahtui,
se teki mieleeni ennen kokemattoman vaikutuksen.
Se tapahtui, kun kameraa käyttävä mies
käänsi sen Maata kohti ja zoomasi hitaasti lähemmäs.
Kuva oli... Se oli niin hyvä.
Erotin valtameret, mantereet ja pilvet.
Sitten yhtäkkiä tajusin...
... että katselimme itseämme.
Oli kuin omat silmämme olisivat Kuussa
ja voimme jotenkin kääntää ne
ja katsoa alas. Nähdä kaiken, mitä meillä on,
mitä tiedämme, mitä olemme, kaiken samaan aikaan.
Halusin juosta ulos ja vilkuttaa Kuulle,
ja juosta sitten takaisin sisälle katsomaan, näkisinkö itseni.
Käännekohta-kallio sai nimensä,
koska se oli Challengerista kauimpana oleva asema
Apollo 1 7:n viimeisellä kuukävelyllä.
Kiertoradalta katsottuna se näytti valtavalta lohkareelta,
joka oli valunut laaksoon.
Itse asiassa se muodostui viidestä talon kokoisesta lohkareesta.
"Pyhä jysäys!"
Minun olisi pitänyt tehdä se siellä.
Ajattelin myöhemmin, että jos olisin kaivertanut Tracyn nimikirjaimet lohkareeseen,
se olisi ollut upea kuva.
"T.D.C." olisi lukenut Kuun pinnassa ikuisesti,
mutta olin niin väsynyt ja kiireinen, että tilaisuus meni ohi.
En taida päästä huipulle.
Yritän päästä paikkaan, mistä voin kuvata.
Taidan säästää vettä.
No niin.
Jäähdytys takaisin normaaliin.
Se jäähdyttää nopeasti.
Tuolla on Challenger.
Pyhä jysäys!
Kuumoduuli oli kolmen mailin päässä, ja se oli kotimme.
Olimme töissä pohjoismassiivilla.
Pari tavallista duunaria.
Puhutaan Kuuhun menosta,
siellä asumisesta ja työskentelystä.
Minä olen jo tehnyt sen.
Minulla oli siellä talo ja työpaikka.
Asuin siellä kolme päivää.
Kuule, Jack, kun saamme aseman 8 valmiiksi,
olemme kattaneet koko laakson.
Se oli tarkoituskin.
En uskonut, että pääsisimme tuonne uloimpaan nurkkaan, mutta pääsemme.
Hitto, komentaja kaatui.
- Oletko kunnossa? - Komentaja on kunnossa.
Kun on väsynyt ja melkein loppu,
ja luulee, että kaikki menee hyvin ja kaikki on valmista,
silloin voi tapahtua jotakin kamalaa.
Silloin voi tapahtua katastrofi.
Toinen villi hyökkää, mutta...
He pakenevat seleniiteiltä
ja ovat lähdössä Kuun pinnalta.
Vaara.
Selviävätkö he? Kyllä! Professori Barbenfouillis johtaa heitä.
Monsieur Mélièsistä oli tulossa suuri kuuluisuus
ja hyvin, hyvin rikas.
Toisen maailman villi katoaa.
Ja puf! Ja taas.
Kuten hän oli aikonut, hän oli luonut Le Voyage Dans La Lunen.
Mutta sitten kaikki romahti.
He ovat matkalla kotiin ja putoavat valtamereen.
Se menee syvälle, syvälle, ja nousee sitten ylös.
He tulevat pinnalle
ja laivasto vie heidät turvallisesti maihin.
Vien elokuvani Amerikkaan.
Teen siitä satoja painoksia, vien ne New Yorkiin,
varaan teatterin ja annan sanan kiertää elokuvastani
sen valtavan, rikkaan maan halki.
Teen tällä omaisuuden.
Monsieur Méliès -parka.
Hän ei tiennyt, että Le Voyage Dans La Lune
oli jo Amerikan teattereissa.
Eikä hän saisi siitä penniäkään.
Amerikkalaisen neron ja varkaan, monsieur Thomas Edisonin agentit
olivat nähneet elokuvan Lontoossa.
He lahjoivat teatterin omistajan,
veivät filmin laboratorioon
ja tekivät siitä lukemattomia kopioita.
Elokuva oli sensaatio Amerikassa.
Sillä tehtiin omaisuus.
Siitä ei mennyt penniäkään
monsieur Georges Mélièsin taskuihin.
Muutaman vuoden sisällä... hän oli pennitön.
"Anna minun heittää vasara."
- Meillä pitäisi olla tv. - Se näkyy.
- Näkyykö? - Tv näkyy.
Anna kun katson.
Viimeinen kuukävely oli melkein ohi.
Gene Cernan ajoi auton muutaman sadan metrin päähän
sen lopulliseen lepopaikkaan,
pysäköintipaikkaan, jossa se on tänä päivänäkin.
Hän tarvitsi lokasuojaa kiinni pitävät puristimet
LEMin sisälle nousun ajaksi.
Hän otti matkamuistoksi ehjän lokasuojan.
Aikaa oli vähän ja edessä oli pitkä kävely laskeutumispaikalle.
Apollo 1 7:n komentaja
katsoi vielä kerran kotiaan Kuussa...
... ja teki viimeisen, henkilökohtaisen tehtävän.
Lennonjohto muistutti häntä, että aika oli loppumassa,
joten Jack Schmitt kiiruhti täyttämään viimeiset pussit arvokkailla näytteillä
pitkälle paluumatkalle.
Kello kävi ja happi kului joka hengenvedolla.
Ainoa Kuun päällä kävellyt tiedemies tajusi surukseen,
että hänen aikansa siellä oli päättynyt.
Teidän pitää olla LEMissä viidentoista minuutin sisällä
- hapen määrän takia. - Selvä.
En tarvitse enää vasaraani.
Käske heidän pitää kiirettä.
Puhdistakaa puvut ja menkää sisälle.
Neljätoista minuuttia.
- Anna minun heittää vasara. - Selvä.
Anna minun heittää vasara.
Sinä ansaitset sen. Olet geologi.
Sinun pitää saada heittää vasara.
- Oletko valmis? - Anna mennä. Älä osu LEMiin.
Bob, tässä on Gene. Olen yksin pinnalla.
Siten olen viimeinen Kuussa kävellyt ihminen.
Jack on jo Challengerissa, joten olen yksin täällä.
Katsokaa viimeistä jalanjälkeä Kuussa.
Se sattuu olemaan minun kengänkokoani.
Otan ihmisen viimeisen askeleen Kuun pinnalta
ja palaan takaisin kotiin
mutta emme usko, että se on ikuisesti viimeinen.
Haluaisin vain sanoa, minkä historia tulee todistamaan.
Amerikan tämänpäiväinen haaste
on muovannut ihmiskunnan huomisen.
Kun lähdemme Kuun pinnalta Taurus-Littrow'ssa,
lähdemme kuten tulimmekin,
ja jos Jumala suo, palaamme myös niin...
... tuoden rauhaa ja toivoa koko ihmiskunnalle.
Hyvää matkaa, Apollo 1 7.
- Laskeutumismoottorin ohitus. - Selvä.
Asteikko 25 astetta sekunnissa.
- 25. - Asennonsäätö: neljä rakettia.
- Neljä rakettia. - Tasautuspari päälle.
Katso vielä viimeisen kerran Taurus-Littrow'n laaksoa.
Kuuauton tv-kamera
lähetti kuvaa Challengerin lähdöstä Kuun päältä.
Se teki Ed Fendellistä koko NASAn hermostuneimman miehen.
Apollo 1 5:n kamera ei ollut kääntynyt kuvaamaan nousua,
ja komennot Apollo 1 6:n kuvaamiseen olivat olleet liian hitaita.
Tämä oli viimeinen mahdollisuus televisioida koko tapahtuma,
joten kameraa täytyi pannata ja zoomata
useita sekunteja ennen nousua.
Muuten maailma ei koskaan näkisi
täydellistä tv-kuvaa Apollon lähdöstä Kuun päältä.
- Moottori on valmiina nousuun. - Moottori valmiina nousuun.
- Painan PRO: ta. - Selvä.
99.
Lähdetään.
Kolme, kaksi, yksi.
Sytytys.
Lähes virheettömälle lennolleen tunnusomaisella tarkkuudella
Apollo 1 7 lähti Kuusta kuudennen ja viimeisen kerran
ihmiskunnan historiassa.
Toisen maailman tutkiminen oli saatu onnistuneesti ja turvallisesti päätökseen.
Siitä kiitos kuului Maan päällä ahertaneille,
jotka voivat katsoa vain välillisinä osallistujina,
kun nämä fantastiset matkat lähestyivät katkeransuloista loppuaan.
Kun olimme komentomoduulissa,
presidentti Nixon lähetti viestin
onnitellakseen meitä viimeisestä kuuntutkimusmatkasta tällä vuosisadalla.
Se suututti minua, koska aloimme juuri olla siinä hyviä.
Laitteet oli testattu, niitä parannettiin koko ajan,
emmekä silti ole käyneet Kuussa vuoden 1972 jälkeen.
Sitä olisi pitänyt jatkaa.
Ainoa syy kuumatkojen lopettamiselle oli poliittinen.
lhmisen lähettäminen Kuuhun on vaarallista.
Se on myös kallista. Se on vaikeaa.
Mutta maksoimme siitä muussakin kuin rahassa.
Jos sinulla on aikaa, voin luetella
parisataa tuhatta ihmistä,
jonka antoivat kaikkensa sen eteen,
sekä kymmeniä ihmisiä, jotka antoivat henkensä.
Kuu on sellainen kuin Maa oli aikoinaan
ennen kuin muinaiset kraatterit katosivat tuulen, sateen
ja geologisten voimien seurauksena.
Kuu on siten aikakone, joka voi viedä meidät takaisin
ja kertoa, millainen kotimme joskus oli. Mistä se oli tehty,
ja miten me päädyimme elämään täällä.
Toivon, että olisin ollut Kuussa viimeiset 25 vuotta
vaeltamassa vasara, säkki,
ja pari termospulloa kahvia mukanani.
Olen iloinen, että elin aikana, jolloin menimme Kuuhun.
Olen sen todistanutta sukupolvea,
joka näki sen suorana lähetyksenä televisiossa.
Se, mitä näimme televisiossa
Kuun karulta ja autiolta pinnalta,
oli oma maailmamme:
sekä kaunis että levoton.
Kun seisoo Kuun pinnalla ja katsoo Maata,
voi nähdä, että maailmamme toivo ja mahdollisuudet
ovat yhtä kiistattomia kuin ne ovat mahtavia.
Tällä vihreällä ja sinisellä pallolla asuvat ihmiset voivat
selvitä mistä tahansa vaikeuksista,
keksiä kaikelle ratkaisun
ja matkustaa miten pitkälle tahansa.
Se, että minä seisoin Taurus-Littrow'n laaksossa, on siitä todiste.
Se, mitä Kuusta opimme,
ei ole läheskään yhtä tärkeää kuin se, että pääsimme sinne.
Apollo 8 -lennolla...
...ihminen näki ensimmäistä kertaa, kun Maa nousee taivaalle.
Apollo 1 7 -lennolla Gene Cernan otti sen ainutlaatuisen kuvan
Jack Schmittistä Kuun pinnalla
kun Maa on hänen yläpuolellaan.
Sen takia me menimme Kuuhun - ottamaan ne kuvat.
Emme menneet valloittamaan sitä
tai vain päihittääksemme venäläiset.
Totta kai halusimme tietää, mistä Kuu oli tehty,
saadaksemme vastaukset tieteen kysymyksiin,
jotka ovat vaivanneet meitä ihmisen aamunkoitosta saakka.
Menimme kuitenkin Kuuhun ensisijaisesti
nähdäksemme, voisimmeko tehdä sen matkan,
koska jos voimme -
jos voimme matkata Maasta Kuuhun -
silloin meillä kaikilla on toivoa,
koska pystymme mihin tahansa.
William Bradford...
12. syyskuuta 1962
...puhuessaan vuonna 1630 Plymouth Bayn siirtokunnan perustusjuhlissa,
sanoi, että suurissa ja kunniallisissa teoissa
mukana on aina suuria vaikeuksia.
Niistä selvitään ihailtavalla rohkeudella.
Jos edistyksemme lyhyen historiamme aikana opettaa meille mitään,
se opettaa sen, että etsiessään tietoa ja kehitystä
ihminen on määrätietoinen eikä häntä mikään pysäytä.
Avaruuden tutkimus jatkuu...
... olimme me siinä mukana tai emme.
Meidän täytyy olla osa sitä. Meidän täytyy johtaa sitä.
Sillä maailman silmät katsovat nyt avaruuteen...
... kohti Kuuta ja kaukaisia planeettoja.
Johtoasemamme tieteessä ja teollisuudessa...
... toivomme rauhasta ja turvallisuudesta,
velvoitteemme sekä meille itsellemme että muille
vaativat meitä ratkaisemaan nämä arvoitukset...
... ratkaisemaan ne koko ihmiskunnan hyödyksi.
Ulkoavaruudessa ei vielä ole kiistoja,
ennakkoluuloja tai maiden välisiä konflikteja.
Sen vaarat ovat meille uhkaavia.
Sen valtaamisen eteen koko ihmiskunnan on tehtävä parhaansa.
Me menemme Kuuhun. Me menemme Kuuhun...
Me menemme Kuuhun tällä vuosikymmenellä.
Emme siksi, että se on helppoa, vaan siksi, että se on vaikeaa.
Se on haaste, jonka otamme vastaan,
jota emme suostu lykkäämään
ja jonka aiomme voittaa.